Tidligere på Teen Wolf...
Du, Allison og Stiles må ofres.
Dere vil gi kraft tilbake til Nemeton.
Det tiltrekker det overnaturlige.
Det vil også ha en effekt på dere tre.
Det vil være et slags mørke.
Jeg er en Alfa nå.
Nei, nei, nei...
Ikke slipp dem inn.
Nei, ikke slipp dem inn.
Går det bra? Stiles?
Ja, jeg drømte bare.
Det var rart. Som en drøm i en drøm.
Et mareritt?
Ja.
Vent nå litt, Lydia.
Hva gjør du her?
Vent her.
Stiles, hvor skal du?
Jeg burde ha lukket døren.
Bare legg deg igjen.
Nei, jeg bør lukke den.
Ikke tenk på det.
Hva om noen kommer inn?
Som hvem da?
Bare legg deg å sove, Stiles.
Nei. Hva om de kommer seg inn?
Hva om hvem kommer seg inn?
Stiles, la det være. Vær så snill.
Stiles. Stiles, kom og legg deg igjen.
Stiles. Vær så snill.
Ikke, Stiles. Ikke!
Ikke gå inn dit, vær så snill.
Vær så snill, Stiles, ikke!
Det er en drøm. Det er bare en drøm.
Det er bare en drøm, få den ut av hodet, Stiles.
Du drømmer. Greit? Så våkne, Stiles.
Våkne, Stiles.
Våkne!
På tide å stå opp, gutten min. Kom deg på skolen.
Og du klarte ikke å våkne?
Nei, og det var mer enn skremmende.
Har du hørt om søvnparalyse?
Nei, vil jeg det?
Har du noen gang drømt
og nesten våknet, men ikke klart å bevege deg eller snakke?
Ja. Det har jeg.
Under REM-søvn
blir man lammet.
Det kalles muskelatoni.
Så hvis du drømmer om å løpe,
løper du ikke faktisk i senga.
Det gir mening.
Men av og til våkner tankene før kroppen.
Så i et øyeblikk er du klar over at kroppen din er lammet.
Og det er skremmende.
Det gjør drømmen din til et mareritt.
Det kan føles som å falle,
bli kvalt eller, i mitt tilfelle,
som å være i et magisk skogholt
der menneskeoffer fant sted.
Tror du det betyr noe?
Hva om det vi gjorde,
fortsatt påvirker oss?
Posttraumatisk stress?
Eller noe sånt.
Men vet du hva som skremmer meg mest?
Jeg vet ikke om dette er virkelig.
Hei, hei. Det går bra.
Det går bra.
- Hei. - Hei.
Skal du på skolen?
- Ja. - Greit, jeg også.
Bra.
- Kan jeg spørre deg om noe? - Greit.
Er du sint på meg?
Nei.
Sikker?
Nei.
Hva vil det si?
Jeg er vel ikke helt sikker på hva jeg føler.
Greit. Hater du meg?
Så klart ikke.
- Vil du slå meg? - Nei.
Jeg synes du bør slå meg.
- Jeg vil ikke slå deg. - Sikker?
Hvorfor skulle jeg det?
Du har vel ikke gjort noe?
Nei. Nei, jeg mener...
Hva mener du?
Du kysset henne vel ikke eller noe?
Nei! Absolutt ikke. Nei.
Ville du det?
Ja. Absolutt.
Hei!
Dere to overnaturlige tenåringsgutter,
ikke sett den uovernaturlige tålmodigheten min på prøve.
Føles det bedre?
Hei.
Går det bra?
Klar for skolen?
Ja, det går bra.
Pappa, seriøst, det går bra. Det var bare et mareritt.
Hva er det?
Noen mapper fra kontoret.
Det står: "Politistasjonen, må ikke fjernes."
Med mindre du er sheriff.
Kom deg på skolen nå, greit?
Må stikke, pappa. Jeg er sent ute!
Kate, hva er det du gjør?
Jeg er lei for det.
Allison, går det bra?
Hei. Går det bra?
Det ser ikke sånn ut, Scott.
- Det går bra. - Nei.
Det skjer med deg også.
Du ser syner, ikke sant?
Hvordan visste du det?
Fordi det skjer med alle dere tre.
Se hvem som ikke lenger er den gale i gruppa.
Vi er ikke gale.
Hallusinasjoner? Søvnparalyse?
Nei, dere klarer dere fint.
Vi døde og våknet til live igjen.
Det må vel ha noen bivirkninger?
Vi skal passe på hverandre. Ok?
Og Lydia, slutt å nyte dette så mye.
Hva?
God morgen, alle sammen. Jeg heter Mr. Yukimura.
Jeg skal ta over etter deres forrige historielærer.
Familien min og jeg flyttet hit for tre uker siden.
Dere kjenner sikkert alle datteren min, Kira.
Eller kanskje ikke, siden hun aldri har nevnt noen fra skolen.
Eller tatt med en venn hjem.
Uansett, der sitter hun.
Vi begynner med amerikansk historie rundt det 20. århundreskiftet.
Ikke særlig stø på hånden for en mesterskytter.
Det har holdt på i noen uker.
Siden den kvelden.
Begynn på nytt.
Det tar kanskje mer tid å bli som før.
Ikke glem at vi trykte på reset-knappen
til en ledestjerne for overnaturlige vesener.
Det kan godt hende at ting aldri blir som før.
Ja.
Hva er det?
Sa ikke du at du ville få venner?
Ikke sånn.
Du sa at du ville bli lagt merke til.
Jeg kunne ha satt fyr på meg selv.
- Da ville du dødd. - Nettopp.
Kira. Kira.
Kompis, øynene dine.
Hva med dem?
De begynner å gløde.
- Akkurat nå? - Ja, akkurat nå.
Scott, slutt. Slutt.
Jeg kan ikke...
Jeg har ikke kontroll.
Greit, bare hold hodet lavt. Se ned, kom igjen.
Hold hodet lavt.
- Trekk unna. Kom deg vekk. - Scott, det går bra.
Jeg vet ikke hva som kan skje. Trekk unna.
- Smerte gjør deg menneskelig. - Scott, dette er ikke bare innbilning.
Dette er ekte.
Og det er ille for meg også.
Jeg har ikke bare mareritt.
Jeg har drømmer der jeg må vekke meg selv ved å skrike.
Og av og til vet jeg ikke om jeg faktisk har våknet.
Hva mener du?
Vet du hvordan du vet at du drømmer?
Du kan ikke lese når du drømmer.
De siste dagene
har jeg slitt med å lese.
Jeg ser ikke ordene.
Jeg kan ikke sette bokstavene i rett rekkefølge.
Til og med nå?
Jeg forstår ikke et eneste ord.
Tror du at dette kommer til å hjelpe?
Jeg vet at hvis du ikke tror det hjelper, gjør det ikke det.
Så konsentrer deg,
skyt litt og se hva som skjer.
Kanskje du bør holde strengen på en annen måte.
Prøv med tommeltak.
Hva er det? Jeg liker å lese.
Prøv det.
Greit.
Ta et øyeblikk og lukk øynene
og forestill deg at pilen treffer målet.
Så du det?
Hva da?
Vent her.
Mener du alvor?
Jeg kommer straks tilbake.
Det sa du ikke.
Her borte.
Lydia?
Allison, her borte.
Lydia?
- Her borte, Allison. - Allison.
- Her borte, Allison. - Her borte.
Lydia!
Herregud. Herregud, Lydia.
- Rett mot hodet hennes? - Nesten rett gjennom.
Og hun gjentar det samme om og om igjen:
at hun stadig ser tanta si.
Det som skjer med dere, blir verre.
Hadde jeg ikke vært der, ville Lydia dødd.
Hva gjorde du der?
Dere, kom igjen.
Dette huset har ikke overnaturlige helbredelsesevner!
Så slutt!
Forrige gang vi tok med en slik
til graven hennes, ble den stjålet samme dag.
Hundre spenn ned i dass.
Du, pappa?
Hei, hva gjør du der nede?
Jobber. Og du,
hvis noen har så lyst på blomstene, kan de få dem.
Det er tanken som teller.
Pappa, hva er dette?
Jeg har sett på noen gamle saker
med et mer opplyst perspektiv, hvis du skjønner.
"Rare observasjoner av øglemann på to bein som løp over motorveien."
Kanima-haugen.
Pappa, du sjekker vel ikke alle de gamle sakene dine
og ser om noen hadde tilknytning til det overnaturlige?
Jeg kan innrømme at det at øynene mine nylig ble åpnet
for universets større mysterier, har ført til litt omvurdering.
Det er minst 100 saker her
der jeg ser på detaljene og kan si:
"Hvis jeg da hadde visst det jeg vet nå..."
Sikker på at du vil åpne den døren?
Har jeg noe valg?
Det er spesielt én sak jeg ikke kan slutte å tenke på.
For åtte år siden, da jeg ble utnevnt som sheriff,
var min første offisielle oppgave å fortelle en mann
at ikke bare hadde kona og de to barna hans dødd i en bilulykke,
men så langt vi forstod det,
hadde liket til niåringen hans
blitt tatt av coyoter og dratt bort.
Du mener dratt bort og spist?
Vi fant ikke bilen før tre dager etter ulykken.
De hadde kjørt av veien og ned i en dyp bergsprekk.
Likene som fortsatt var i bilen, var dekte
av bitt og kutt.
Så du tror at bitt og kloremerker betyr varulvangrep?
- Kanskje. - Men coyoter er åtseldyr, ikke sant?
Så kunne ikke de ha etterlatt bittene og kloremerkene?
Absolutt.
Men gjett hvilken kveld ulykken fant sted på?
Samme kveld som fullmånen.
Ja.
Pappa, hvor skal disse?
Ja, vi...
FBI-feltkontor Agent McCall
Vi må vel snakke om det.
Unnskyld, jeg sitter vanligvis der.
Ikke noe problem. Bare bli sittende.
Så merkelig.
Hei, trener. Jeg trodde jeg var i feil klasserom en stund.
Greit.
Jeg kan faktisk ikke tegnspråk.
Faktisk visste jeg ikke at du kunne tegnspråk.
Eller at det var et valgfag her.
Dette har vært gøy, men jeg stikker nå.
Stilinski!
Jeg stilte et spørsmål.
Beklager, trener. Hva var det?
Det var: "Stilinski, følger du med der bak?"
Nå gjør jeg det.
Stilinski, slutt å minne meg på hvorfor jeg drikker.
Hver kveld.
Vil noen andre prøve seg på spørsmålet på tavlen?
Det går bra. Jeg sovnet bare i et øyeblikk.
Du sov ikke.
VÅKNE
Hva skjer med noen som har hatt en nær-døden-opplevelse
og begynner å hallusinere?
Og ikke kan skjelne mellom fantasi og virkelighet?
Og har demoniske syn av døde slektninger?
De sperres inne fordi de er sprø.
Kan du prøve å hjelpe?
Jeg tilbrakte halve barndommen i en fryser.
Det å hjelpe er nytt for meg.
Utnytter du fortsatt det?
- Kanskje jeg gjør det. - Hei.
Hei, beklager. Jeg overhørte tilfeldigvis hva dere snakket om.
Og jeg tror jeg vet hva dere snakker om.
De har et ord for det i Tibet. Det heter "bardo".
Det betyr bokstavelig talt "et mellomsted".
Stedet mellom liv og død.
Og hva heter du?
Kira.
Hun går i historieklassen vår.
Så snakker du om bardo i tibetansk eller indisk buddhisme?
Hvilken som helst. Men alt dere nettopp snakket om?
Det skjer i bardo.
Det er ulike utviklingsstadier
der du kan hallusinere.
Noen ser du, noen hører du bare.
Og du kan få besøk av fredelige eller hevngjerrige guder.
Hevngjerrige guder?
Og hva er det?
Som demoner.
Demoner.
- Hvorfor ikke? - Vent litt,
hvis de er utviklingsstadier, hva er siste stadium?
Døden. Man dør.
Det høres ut som underbevisstheten vil ha kontakt med deg.
Hvordan ber jeg underbevisstheten bruke et språk jeg forstår?
Husker du hvordan tegnspråket så ut?
Håndplasseringen og -bevegelsene?
- Kan du tegnspråk? - Litt.
Jeg kan prøve.
Det første var slik.
Så...
Det betyr "når".
- Så var det dette, to ganger. - Det betyr dør.
Og dette imellom.
Er det alt?
- Ja. - "Når er en dør ikke en dør?"
"Når er en dør ikke en dør?"
Når den er på gløtt.
Tuller du? En gåte? Vil underbevisstheten fortelle en gåte?
Ikke nødvendigvis.
Når dere tre var under vann,
når dere gikk over fra ubevissthet
til en slags superbevissthet,
åpnet dere en dør i sinnene deres.
Hva vil det si?
At døren fortsatt er åpen?
På gløtt.
En dør inn i sinnene våre?
Jeg sa at det var risikabelt.
Hva skal vi gjøre med det?
Det er vanskelig å svare på.
Vent litt, jeg kjenner det blikket.
"Vi vet akkurat hva som feiler dere,
"men kan ikke fikse det" -blikket.
Jeg vet én ting:
Å ha en slik åpning inn i sinnet
er ikke bra.
Dere må lukke den døra.
Så snart som mulig.
- Pappa, hva gjør du her? - Jeg er her fordi
jeg trenger litt hjelp.
Din hjelp, faktisk.
Hvorfor meg?
Fordi for åtte år siden døde nesten en hel familie i en bilulykke.
Ett av likene, en liten jente ved navn Malia, ble aldri funnet.
Det er nok bevis til at jeg tror
at en varulv kan ha forårsaket ulykken,
og så dratt vekk liket.
Hvis du finner lukten hennes,
hvis du kan hjelpe med å finne liket,
kan jeg finne den siste brikken.
Men hva om det var en varulv?
Da er det noen der ute som drepte en hel familie.
Noen som fortsatt må fanges.
Jeg har slitt med coyoter.
Bestanden har steget her,
og de kommer seg inn overalt.
Den ser ikke akkurat stor nok ut til å fange en.
Det er en rottefelle.
Tar du bort matkilden til en coyote, lar den deg være.
Nå til dags foretrekker jeg å være alene.
Jeg forstår. Jeg har bare et par spørsmål, så lover jeg at jeg skal gå.
Nytt bevis?
Kanskje.
- Jeg plukker bare opp en slags dyrelukt. - Hva slags dyr?
Hund.
Hei, valpen. Bli kvitt den.
Jeg?
Ja, du. Glød med øynene mot den, noe sånt,
vær en Alfa.
Jeg kan ikke. Jeg har ikke kontroll.
Greit, kompis, du må nok prøve noe.
Flink bisk.
Apollo!
Apollo, hold munn! Hold munn!
Her. Prøv den.
Noe som helst?
Jeg plukker bare opp den hunden.
Drap?
I åtte år trodde jeg at det var en ulykke,
og nå sier du at det kan ha vært drap?
Hvem ville ønsket å drepe kona og døtrene mine?
Hele familien min?
Det er det jeg vil finne ut.
Ikke jeg.
Jeg vil ikke omdefinere dette marerittet som et uløst drap.
La meg være med den tragiske ulykken.
Det er det jeg har brukt åtte år på å bli vant til.
Ulykke. Ikke drap.
Jeg er lei for det.
Bare gå!
Beklager.
Jeg gjorde mitt beste. Om det ikke var så lenge siden,
hadde jeg kanskje klart det.
Det går bra. Det var usannsynlig.
Faktisk var det en grusom idé.
Jeg tror jeg rev opp et sår i den stakkars mannen.
Jeg burde aldri tatt dere med hit.
Jeg vet ikke hva jeg tenkte på.
- Takk for at du prøvde, greit? - Ja.
Vi ses hjemme.
Finnes det ikke mange uløste saker?
Jo, jeg tror bare at han følte at
han kunne løst denne nå.
Hvorfor er det så viktig nå?
Han vil løse én siste sak mens han fortsatt er sheriff.
Hva mener du med det?
- Ingen inviterte deg. - Jeg vil hjelpe.
Det henger ikke på greip, pappa. Hvem hjelper du?
- Bare stikk av. - Scott...
Hva? Jeg kan ikke tro at du gjør dette mot bestevennen min.
Jeg gjør ingenting mot vennen din.
- Jeg gjør jobben min. - Jobben din suger.
Av og til kan jeg ikke nekte.
Kan noen si hva som foregår her?
Han prøver å ta fra Stiles' far jobben.
- Det stemmer ikke. - Hva gjør du?
Etterforsker en sak for tiltale.
Det høres ut som å ta fra ham jobben.
Mangelen på viljestyrke og evnen til å løse saker
gjør at han mister jobben.
Jobben min er bare å samle informasjon.
Det er jobben sjefene mine ga meg.
Jobben din suger.
Scott. Vennen min.
Ro ned.
Bli med meg nå.
Gi slipp på det. Bare pust og gi slipp.
Jeg prøver.
Du sa at du og Stiles fant en måte å kontrollere dette på.
Du finner et anker, ikke sant?
Finn ankeret ditt.
Allison var ankeret mitt.
Jeg har ikke Allison lenger.
Da må du være ditt eget anker.
Du klarer dette.
Vennen, la meg fortelle deg noe ingen tenåringer tror på,
men jeg lover at det er sant.
Man forelsker seg mer enn én gang.
Det kommer til å skje igjen.
Og det blir like fantastisk og utrolig som første gang.
Og kanskje like smertefullt.
Men det skjer igjen, det lover jeg.
Og frem til da
må du være ditt eget anker.
Hei, hva skjer?
Du og jeg.
Vi skal ut og finne en kropp.
Et lik.
Er du sikker på at dette er greit for Scott?
Isaac.
Ja.
Han har kommet seg helt over det.
Sa han det?
Ikke med akkurat de ordene, men...
Han har gått videre.
Det burde du også.
Hva er det rundt halsen din?
Vi dreper ham, Allison.
Vi dreper ham sammen.
Hvis pappa har rett, betyr det
at det er en varulv her vi ikke har møtt.
Jeg vet det.
Hvis det viser seg å være trillinger
som blir til en trehodet helveteshund,
melder jeg meg ut.
Ja. Jeg også.
Spesielt hvis jeg ikke kan kontrollere min egen forvandling lenger.
Beklager, kompis.
Jeg hater coyoter.
Det høres alltid ut som om de maltrakterer et hjelpeløst smådyr.
Den virker fortsatt.
Gi meg lommelykten.
Jeg tror vi har funnet den.
Hvorfor flyttet de den ikke? Er den ikke bevis?
Sikkert for mye strev å taue den vekk.
Se på dette.
Ser du det?
Dyreklør ville vært tettere sammen, ikke sant? Mye tettere.
Da var det en varulv.
Så pappa hadde rett.
Hva er det?
Jeg er sulten.
Jeg tror jeg fikk mini-hjerteinfarkt.
Stiles.
Si at du ser det.
Jeg ser det.
Vent, hei, Scott! Scott, vent!
Malia?
Scott McCall Derek ring meg
Derek, trenger hjelp. Ring tilbake STRAKS!
Hvorfor ser du på meg som om dette er min feil?
Fordi det er din feil.
Det har du sikkert rett i.